|
Kad sam pre 18 godina letela istu
ovu turu ne sećam se da li je to već bila Er
Srbija ili neka starija firma, ali se odlično
sećam da je avion BIO ZA ODRASLE osobe, a ne za
dečicu. Ovaj put je pisalo Er Srbija a avion je
bio dečiji! Jedva se zavučeš u sedište a kolena
ti ostanu pod bradom. Ne da ne mo'š da se
zavališ, nego nemo'š ni da uguraš noge između
sebe i sedišta ispred. 11. maja 2024. ustale smo
pre cika zore, da bismo na aerodrom stigle dva
sata pre poletanja, tj. u 04. sata i 10 minuta.
Na sajtu Nikole Tesle, tj aerodroma, pisalo je
da u 06.10 poleću tri aviona, za Frankfurt, za
Antaliju i za još neku vukojebinu. Zašto svi u
06.10 nije pisalo, ali se dalo pretpostaviti da
je to samo pretpostavka. Agencija nas je o ovome
obavestila tek u 18 sati prethodnog dana, samo
12 sati pre poletanja, mada je raspored bio na
aerodromskom sajtu mnogo ranije. I mada smo mi
kompletnu njihovu cenu paket aranžmana uplatili
15 dana ranije! Kroz prazan Beograd, fini Pink
taksista nas je dovezao na prazan aerodrom, a do
prazne hale za predaju prtljaga sami smo se
dovukli, posle čekiranja. Hala je ogromna, ima
puno šaltera do kojih smo mogli doći sa 10-15
koraka, ali nismo mogli jer je popreko bio
razapet sistem traka i prepreka kao za šišanje
ovaca (ako ste gledali u američkim kaubojcima
ili u australijskim...) pa smo morali da furamo
po cik-cak trakama (protiv stvaranja gužvi, kao
u cinepleksovim bioskopima, gde nikad nema
gužvi) najmanje 1500 koraka do šaltera. 100 levo
100 desno, ko Užičko kolo! Lepa jutarnja šetnja.
Iz čekaonice za ulazak u avion, ovaj na kome je
pisalo Er Srbija nije uopšte izgledao kao
dečiji, ali kako uđosmo shvatismo koliko je
tesan. Prijateljica, koja redovno putuje svih
onih 18 godina koliko sam ja apstinirala od
civilne avijacije, priča mi da su sada svi
avioni za dečicu, a ne kao nekada, dok je u
avionima moglo i da se puši a ne samo da se diše
(što je danas – može eventualno). Posada srpskog
aviončeka, ne zna srpski, a nisu se potrudili ni
da nauče “dobro došli“ nego se smeškaju glupo i
pozdravljaju nas na nekom grčko-engleskom
jeziku, koji je još nerazumljiviji nego
meksičko-engleski, koji je maker simpatičan.
Sreća što sam ja odlično zaboravila engleski još
za vreme bombardovanja! Posada je, dakle,
iznajmljena a sastoji se od dva stjuarta,
čistačice i relativno logične pretpostavke da
tamo negde u kokpitu čuči i neki pilot, a možda
čak i kopilot. Manji od dva mala stjuarta mnogo
je voleo da deklamuje sva ona uputstva i
objašnjenja na svom tajanstvenom grč-angl
jeziku, voli čovek mikrofon. Ako mi u „našim
nacionalnim avionima“ treba da se osećamo kao
stranci, onda svuda moramo da se osećamo kao
stranci - jel' to cilj, da budemo stranci u
celom svetu, računajući i Srbiju?! Naravno, kao
ljubazni domaćini sedeli smo zgrčeni u avionu
lepih 45 minuta dok nisu odletela ona druga dva
aviona najavljena za 6.10. Stjuardi su nam posle
podelili malu vodu (svoja više ne sme da se
unese u avion). Voda Eir Serbija smrdi na hlor i
ima takođe dečije dimenzije, samo što cuclu
nema. Onda... neki obročić i Probiotik, koji je
sponzor, a čistačica je posle pokupila đubre.
Sletesmo u Antaliju za dva sata, tj leteli smo
50 minuta manje nego što smo džonjali na BG
aerodromu. Na ogromnom antalijskom aerodromu je
bila gužva pa protraćismo još sat i nešto da se
dokopamo svog prtljaga i dovučemo ga do busa
koji će nas odvesti u Alanju. Jedna putnica se
ipak nije dokopala svog kofera, pa smo svi
čekali da popuni formular itd. Sve to nam je
otelo još bar tri sata života! Vodičkinja (ako
se tako kaže rodno tolerantno) je sve vreme
pričala razne istine i neistine kao što je to da
u Turskoj uopšte nema raskršća nego samo kružni
tokovi jer oni neće da ih raskršća podsećaju na
hrišćanstvo (trt!) i da ima dosta džamija, ali
da se „onaj što se popeo gore, pa se dere jer ne
ume da siđe“ što reče Nušić u Putu oko sveta,
neće čuti u našem hotelu. Te da Turci ne haju za
pešake ni semafore, nego voze kao Azijati, što i
jesu. Naravno da su svuda bila raskršća, a da se
mujezin glasno oglašavao odmah posle
najglasnijeg alanjskog pevca pod našim hotelskim
pendžerima. Oko pola četiri izjutra. Pevac nije
imao mikrofon, a mujezin bogme jeste, možda čak
i magnetofon ili cd. A za turske šoferčine bila
je u pravu, jurcaju kao muve bez glave i ne haju
za turiste, samo za avanturiste. Tokom puta smo
iz busa jasno videli kako novi korporativni
kapitalizam proždire bivšu nižu srednju klasu i
od nje pravi sirotinju, isto kao i u novoj
koloniji Srbiji. Čitava sela sa raštrkanim malim
jednospratnicama i okućnicama, ili gradska
radnička naselja - čiji su prozori već izbijeni
i kuće spremne za rušenje, da bi se na njihovom
mestu podigao neki nasukani kopneni kruzeri za
šišanje ovaca. Ovaca poput nas!
(nastaviće se) |
|