|
Kineske japanke sa kuglicama za
masiranje tabana, koje sam, sa još nekoliko pari
papuča, kupila mami pred njen odlazak, ali ona
nije stigla da ih obuje, bile su jedine koje sam
zadržala i nosila 8 godina. Dok nisu počele da
se raspadaju. Ipak sam ih ponela i u Alanju, za
dok ne kupim neke nove. Pošto iste takve nisam
nikada više našla, a obućarka na Kari je odbila
da ih popravlja jer bi to koštalo 6 puta više
nego što su koštale te japanke. Kako nas je, kad
smo došli, sačekao hladni, zločesti pljusak na
vratima hotela, bilo je jasno da ćemo plažu
preskočiti tog prvog dana, pa smo bile rešile
da, čim pljusak stane, krenemo u potragu za
papučama i kozijom surutkom, koju mi je
prepisala gastroenterološkinja, za lagano
odmašćivanje jetre, pošto je prethodno rekla
„Svi imamo masnu jetru!“. Te u potragu za mnogim
korisnim stvarčicama koje prijateljici ne
trebaju nizašta, ali mora ipak da ih kupi, jer
mogu zatrebati. Fotku turske kozije surutke koju
mi je dete skinulo u telefon sa nekog sajta
pokazivala sam po mnogim samouslugama i svi su
me ljubazno slali dalje, gde je možda ima, ali
je ni tamo nije bilo. Cimerka je hladno ulazila
u svaku radnju, na Ataturkovom bulevaru gde su
nas pozivali sa replikama kao „guten tag, madam,
šoping. Šoping, gud prajs!“ Ja sam je obično
čekala napolju, ali sam hitro ušla u jednu
radnjicu u pobočnoj ulici, ispred koje su
stajale razne najlonske i kožne papuče i
sandale. I gde nas, za divno čudo, niko nije
pozvao u šoping! Japanke sa đonom kao Mubov ili
Grubinov, barem pet puta jeftinije nego pomenute
Mubove i Grubinoe. Uzmem jednu izloženu desnu,
probam je, odlična, te pohrlim unutra po levu.
Jedva uhvatim mladog prodavca, koji nas nije ni
pogledao, ne samo da nas nije jurio kao oni sa
Bulevara, te zatražim da mi o'ma' donese i levu
japanku, da kupim. Levu ne moram ni da probam,
pošto mi se tamo nije skvrčio dopalac. Lik je
bezvoljno prekopavao i rovario po kutijama na
kojima je stajala po jedna reklamna japanka, pa
se najzad pobedonosno vratio sa dve japanke,
smešno plješćući đonovima jednu o drugu. Meni
toliko lakne da i ne pogledam, nego brzo platim
te zaždim u hotel. Sve u hitnoj i humanoj nameri
da sprečim cimerku u kupovini šeste tašne, pošto
je pet već bila kupila, što za sebe, što za
švecu i švecinu decu. Sve bejahu vesele kopije
Luj Vitona, Prade i sličnih fensi global firmi,
a oko svake se fino, uredno izkonsultovala sa
sestričinom u Kanadi i kanadskom švecom trenutno
u zavičajnoj centralnoj Srbiji. Sve ih je lepo
uslikala i poslala, te potvrdan odgovor dobila,
pa pazarila, Dok sam ja čekala levu japanku!
Nabila mi toliki kompleks da sam odmah sebi
kupila jednu, bez ikakve konsultacije isakim. Ta
ispade čak praktičnija od njenih, pa i ona kupi
sebi još i takvu! Jedva je izvukoh iz radnje i
spasih od bankrota prvog dana šopingovanja!
Alanja je može se reći „otel-čaršija“! Sastoji
se uglavnom, barem u celom širem centru, od
prodavnica odeće, obuće, suvenira, kopija,
nakita itd. I mnogobrojnih hotela. Lepo je što
su hoteli obično od 4 do 6 spratova i što nema
ogromnih staklenih nakaza kao u BG/ H2O. Nigde
nismo videle neku knjižaru, a ni novine , hvala
alahu, ne mogu nigde da se kupe. Na bulevarima
imaju po tri divna drvoreda, što ih čini
avenijama, a paralelne su sa Kleopatrinom
plažom, divnim parkovima i još jednom povelikom
ulicom...Ulice u centru su „u vinklu“ što bi
rekao moj ćale, ali su ili paralelni bulevari
ili mnogobrojni ćoravi sokaci. Tako da ako iz
glavnog Ataturkovog bulevara hoćeš da smotaš u
paralelan bulevar, kome ne znam ime, ili ćeš
dugo tražiti normalnu ulicu koja ih spaja, ili
ćeš, što je češće, zalamati čas levo, čas desno,
čas gore, čas dole, dok ne zaobiđeš sve
ćorsokake koji su nastali „investitorskom“
izgradnjom, gde je svaki investitor zauzimao ceo
kupljeni plac i nije bio obavezan da deo donira
za normalan sokak, nego je napravio ćorsokačić.
Cimerka se mnogo bolje od mene snalazila u toj
situaciji, dal' zbog toga što je ona već više
puta ovde letovala ili zato što se ona
orjentisala po prodavnicama a ja sam naivno
tažila neke normalnije orjentire, kao što je npr
kafana. Kad smo najzad jedva našle naš hotel i u
njemu našu sobu, krenem da se divim japankama i
šokirana otkrijem da su obe desne! Ne znam zašto
se za neke cure kaže „ima dve leve noge“ a nikad
se ne kaže „ima dve desne noge!“ kao da je desna
noga manje važna od leve?!? Pohitamo da ih
zamenimo. Možda ne istoga dana, nego nekog
sledećeg, ne sećam se sad. Uglavnom, šašavi
momak mi najzad nađe levu japanku, turi obe u
kesu, a ja izvadim da se pohvalim cimerki – kad
ono jesu leva i desna, ali nisu od istog modela!
Jedna je muška sa debljim kaišićim a druga
nežnija, ženska sa elegantnijim, tanjim. Nisu ni
iste veličine, ali jesu isti broj! Trapavi
prodavac nije se ič iznervirao što je zbog moje
zahtevnosti opet sparivao razne japanke. Posle
smo do kraja boravka u Alanji u mnogim samiškama
pokazivale fotku turske kozije surutke i svi su
se čudili šta je to i nigde je nismo našli.
Cimerka je uporno tvrdila da je ajran zapravo
surutka, mada je Gugl tvrdio a je ajran turska
verzija jogurta razređenog sa vodom i
posoljenog! Naterala me da ga probam slan je,
razređen ali nije surutka. Nikad nisam saznala
da li je u ovoj flaji zbilja surutka ili možda
neka farba za bazene, ako neko zna neka mi javi
da i Gugl možda laže. A što se tiče japanki
žuljale su me po rubovima, nisam ih nosila, pa
sam ih zadnjeg dana zamenila za istu onakvu
tašnu, samo svetlo sivu. Ja mogu da kupim svaku
tašnu pošto se poslednja koju sam kupila
ko-zna-kad, krpena kao vojnička, sa lepim likom
Če Gevare raspala odavno, tako da ni na pijaci
niko nije želeo da mi je drpi. A što se tiče
mladih trapavih prodavaca u toj radnji, oni su
mi od starta bili nekako sumnjivi, jer nisu
uopšte, ama ni malo ličili na ostale navalentne
alanjske prodavce. Bili su nekako hladnokrvniji,
nezainteresovaniji, intelektualno odsutni, kao
da uopšte nisu trgovci, nego nešto važnije. Ma
nisu ličili čak ni na svog rođenog gazdu koji im
je, začudo, tolerisao toliku nezainteresovanost
za posao. Zato mi je palo na pamet, kao što bi
palo svakom šašavom pozorišnom reditelju, da je
radnja možda maska od neke informativno
bezbednosne agencije, kao što je Jugoeksport bio
maska za jugoslovenski debe?! Tako se bar
pričalo. Ali čija bi to služba mogla da bude,
pitala sam se. Kome trebaju informacije iz
otel-čaršije u kojoj letuju uglavnom Rusi, Srbi
i tek pokoji evropski zapadnjak, kao Poljak npr?
Koga zanimaju kratkonoge sisate Ruskinje u
minićima? Ili guzice, glomazne poput vinske
bačve, snežno belih Skandinavki u najcrnjim
tangama. Ili ih pak ipak interesuju prekrasne
srpske babe, dva komada? Možda mosada?
(ima još) |
|