|
Drugog dana izađosmo na čuvenu
Kleopatrinu plažu koja se proteže kilometrima
pored Alanje. Uzduž plaže je šetalište sa
parkovima, parkićima, vodoskocima i mostićima.
Gde ima dosta sprava za vežbanje, kafića te
mnogo egzotičnog drveće i prekrasnog cveća.
Naprimer palme obučene u jasmin i druge
penjačice. Čarobno. Plaža se nalazi u širokom,
otvorenom zalivu između dva rta. Kad gledaš na
more na levom rtu nalazi se stara tvrđava, a
ispod nje, navodno pećina, gde su davno gusari
štekovali blago. Plaža je izdeljena na 8 većih
delova čije su manje delove ili sve ležaljke
zakupili pojedini hoteli. Naš je bio na plaži 7.
Ima nebrojeno redova ležaljki i suncobrana, od
kojih je prvi prilično daleko od same obale.
Kasnije ćemo saznati zašto. Zato što se kad dođu
bogatiji ili važniji gosti za njih postavljaju
nove ležaljke bliže obali, pa se tako nađete u
10-om redu, i ako ste bili u prvom. Plažu
smatraju i zovu ČUVENOM PEŠČANOM PLAŽOM i svašta
je na njoj okej - osim peska. To naime nije
pesak kakav ste mogli videti na Ulcinjskoj plaži,
na Adi Bojani ili na Copakabani u Osijeku. To je
sitan šoder, kakav možete da vidite pored
građevina. Ne znam za šta tačno tamo služi,
mislim da ga mešaju u beton. Osim tog
građevinskog sitnog šodera, najsličniji mu je
posip za mačke. Ako nemate mačku i ne znate šta
je posip, objasniću. To su sitni kamenčići beli
ili smeđkasti koji se u džakovima od 3-8 litara
kupuju u pet šopovima za kućne mačije klozete.
Istresu se u poveću kadicu i služe tome da mace
tamo lepo obavljaju fiziološke potrebe, jer
posip upija mirise tih... proizvoda i relativno
se lako čisti. Kažu da sada postoji i skuplji
silikonski posip za mace, ali to nam nije tema.
Nego ovaj prirodni. Ima urbana legenda o tome
kako je negde u Americi žena ubila muža, pa nije
znala gde da ga sahrani, nego ga zagurala u
podrum pod stepenište i zalila ga sa puno posipa
da joj se ne usmrdi i da ga ne njanuše. I
stvarno joj se nije usmredeo, nisu ga našli, ali
se njoj usmrdela duša, od griže savesti - pa se
prijavila sama. Ni ovo nam nije tema, nego
digresija.
Ukratko taj pesak na čuvenoj Kleopatrinoj plaži
je neka vrsta poluproizvoda kome je potrebno bar
još million godina valjanja sa mediteranskim
talasima da bi postao pravi, sitni plažarski
pesak od koga se mogu napraviti velelepni
zamkovi, pa čak i finije skulpture. Od ovoga
može da se napravi jedino neželjena grobnica za
starije, sporije, neopreznije ili slabije kupače.
Drugog dana kad smo se pojavile na plaži bile
smo skoro same sa gomilom ležaljki jednim
pecarošem i prilično velikim talasima. Došle smo
do blizu vode, ali nas je talas zapljusnuo po
nogama i - i izvukao pesak ispod njih, a nabacio
na njih friški šoder donešen sa dna Mediterana,
pa smo se našle zaglibljene do gležnjeva. Drugi
talas bio je jači i viši, pokvasio nam čak
butine i izvukao ispod stopala toliko peska da
smo ostale zaglibljene skoro do kolena, bez
šanse da se iskopamo iz šodera koji se u tandemu
sa talasima ponašao kao živi pesak! Kad sam
pokušala da iščupam levu nogu imala sam utisak
da će je pesak meni iščupati iz kuka. Vrlo
neprijatan osećaj! Nikad nisam ni čula za takvu
pojavu, mada sam tada shvatila zašto Ameri i
Australijanci na nekim plažama imaju duge drvene
dokove kojima se ide do normalne vode i kojima
se iz nje vraćaju na obalu. Izvukla me neka
Ruskinja koja je stajala na suvom pesku, izvan
dohvata talasića. Faktički nije bio priblem da
se uđe u vodu, samo se bućneš u talas i on te
ljubazno odnese ka pučini. Problem je bio kako
da se izađe! Nekoliko mlađih (i lakših) ljudi
uspevali su da istrče pred dolazećim talasom,
neki bi se dovaljali sa talasom pa se
iskobeljali puzeći kao morževi, ali nama su oba
takva mizanscena bila nedostojanstvena ili
nedostupna. Da stvar bude još puno gora bilo je
strašno naporno, skoro nemoguće čak i hodati
kroz plićak, što bi nama veoma prijalo i što je
uvek moguće na plažama sa pravim sitlim peskom.
Ja sam za par dana zaključila da mene taj
Mediteran ne želi, bar ne živu, pa sam prestala
da želim i ja njega. Ne volim neuzvraćenu ljubav.
Bolje cela u bazenu nego do kolena u živom pesku!
Te sam se pripitomila da hotelski bazen, mada je
bio mali i neslan. Ali je bar često bio prazan.
Cimerka je ipak odlazila na plažu da leži u
hladu suncobrana i hvali se posle kako je ipak
hodala kroz plićak, ali plivala nije ni ona.
Jedini koji su stvarno plivali bili su turisti
koji su dovoženi sa motornim kao gusarskim
jedrenjacima, pa ukotvljeni podaleko od obale, i
koji su sa tih „jedrenjaka“ silazili na kupanjac
u debelo more, ne dodirujući zločesti pesak.
Takvih jedrenjaka bilo je u tzv „staroj luci“
iza levog rta sa tvrđavom, na desetine. Može
biti da se u špicu sezone pesak na Kleopatrinoj
plaži ponaša pristojnije, možda se pod jačim
suncem i manjim talasima stvrdne, ne znam. Ali
mene nije voleo, pa nisam ni ja njega. Vremenom,
kad sam shvatila koliko mačaka živi na plaži, po
parkovima pored i u celoj Alanji, počela sam
zlobno da zamišljam kako je Kleopatrina plaža
cela, zapravo jedan veliki, vrlo konforan mačiji
posip, odnosno klonja. Sve što naprave one
duboko zatrpaju i ujutro se ništa ne vidi i ne
oseti jer - to je takav pesak! Ovakva blesava
asocijacija može čoveku pasti na um samo na
osnovu lošeg iskustva, kakvo sam ja imala još od
pre pola veka. Jednom smo se, još kao studenti,
zapili na Atinskoj Plaki (to je nešto kao naša
Skadarlija) skoro do zore. Pa smo rešili da
dočekamo zoru na nekoj čuvenoj atinskoj plaži,
mislim da se zvala Glifada (ali nemojte me
držati za reč, pola veka je ipak pola veka,
možda ruinira sećanje). Kupili smo i neki
suvlaki ili giros, da ga lepo doručkujemo, onako
romantično - u svitanje. Izvalili smo se na
pesak, žvačući doručak, zalivajući nekim vinom i
čekajući da sunce izroni iza horizonta. Slušali
smo slabe talase i pisku kao cvrkut nekih
nepoznatih nam ptičica i smatrali smo sve to
strašno romantičnim. Kad je sunce najzad
iskočilo iz mora shvatili smo da jeste strašno,
ali romantično baš i nije. Pošto ono što je
pištalo u mraku nisu bile vesele ptičice, nego
debele pacovčine, koje su, poput nas doručkovale
na plaži! Dobro da nisu doručkovale nas!
Na ovu priču stigao mi je zanimljiv komentar
podrške:
Suzana Hrabra: Obozavam Tursku i njihovu
obalu. Ali slozicu se s Vama oko talasa jer ih
uvek ima i zivog peska. U Alanji sam bila bas
cesto i ta Kleopatrina plaza je opasna za one
koji ne mogu brzo da istrce iz talasa. Moja mama
nikako nije mogla da izadje iz mora jer su je
zapljuskivali talasi s ledja a noge tonule u
pesak, do te mere da je izgubila snagu u
pokusajima i napila se morske vode. Da nije
jedan turista primetio da se davi u plicaku i
pritrcao da joj pomogne i izvukao je iz zivog
peska, ja ne bih mogla nikako jer nisam imala
snage da je izvucem. Dosla je hitna i
ispumpavala joj vodu koje se nagutala. Trebalo
joj je 2 dana da se oporavi od toga. Kasnije smo
se kupale vise levo gde nije bilo talasa ali je
plicak bio dugacak. Mnogi se ne kupaju jer ne
mogu da udju u vodu od talasa, pa uglavnom sede
blizu vode ili se setkaju.
MO - Hvala vam za ovaj komentar. Već sam počela
pomalo da sumnjam u svoju hrabrost i da
podozrevam da su me možda godine napravile
kukavicom i trapavim moržem koji ne može bez
puzanja da se iskobelja iz vode i peska. Međutim
morž je u prednosti jer nema noge da ga pesak
zgrabi i uvuče. Što se tiče elegancije, gabarita
i spretnosti - tu smo negde...
|
|