|
Onomad kad je u Americi moglo da
se vidi najveće pomračenje sunca, koje je nama
bilo nevidljivo, mi smo ipak osetili razne
posledica te činjenice. 8. aprila 2024. uveče,
meni je srce zakucalo brzo kao mačije i ćapila
me neka nelagodnost. Baš neprijatna uznemirenost.
U 22.40. izmerim pritisak, kad on malo skoknuo
na 149/108 ali puls baš ripio na 143. Popijem
Omegu 3, pritisak se privremeno spusti, ali u
23.10. puls skoči još gore na 157. Popijem
Leksilijum, i on se malo smiri, a uskoro opet
ripi na 160. Maša pozove Hitnu pomoć. Dok nisu
stigli za nekih 45 minuta, zvala je još dva-tri
puta, a kad su došli tek što su zaustili da nas
grde kao razmažene, izmeriše ekg i pritisak, pa
mi odmah dadoše injekciju u venu, koja sve to
obori, na par minuta, pa opet skoči do neba.
Pitali me da li sam pila koka kolu, kažem DA! Tj
NE pila sam koktu! - Pa to vam je! (kaže brat)
bolje da pijete pivo nego kolu! A posle večere
ste legli na leđa?! Pa od toga vam je! Morate da
sedite bar dva sata posle jela! (Da mi noge
oteknu ko herkulovi stubovi?) - Izbacite sve
mesne prerađevine (koje sam izbacila pre x
godina, ali ga ne upitah ako to znaju, zašto
hrane porodilje parizerom i suvim hlebom?) -
Izbacite i sve mlečne proizvode. - Pijem samo
jogurt! - branim se ja, a on napada - Jogurt je
pun brašna, pijte kefir i jedite kukuruz! (pa da
izađem na 150 kila kao on, prećutim, jasno). -
Meni je tokom onog korona zatvora toliko opao
imunitet i kondicija, da sam za to vreme
ostarila 5 godina! - To je izgovor! Zatvor je
trajao samo par dana, ja sam moju mamu šetala
svaki dan, a ona ima 80 godina!- napade me i Dr,
ali imam ja dete da me brani: - Zatvor za 65+
trajao je puna tri meseca, a zaključani vikendi
za sve, još duže! Vi sigurno znate kako i koliko
to obara imunitet i kondiciju, pogotovo u
atmosferi opšte medijske panike, zar ne? - kaže
Maša ljubazno i odlučno.- Doktorka aterira i
kaže da moramo s njima UC na opservaciju, jer
oni moraju na drugi poziv, a ne mogu me ovakvu
ostaviti. Medicinski brat me nije pustio ni
patike da obujem nego me poveo u smešnim kućnim
papučama, na raznobojna srca. Mašu ne bi ni
poveo da nije bila spremna ko zapeta puška.
Siđemo.
Kao prilično srećna persona, nisam se do tada
vozila u kombiju Hitne. Zahvalite Bogu, ako
niste ni vi. Trese da bubrege odbija, kao da
vozi preko krša. Pomislih da je taj kombi možda
projektovan za proveru koliko pacijent može da
izdrži, pa ako ne izdrži da ga voze na “mirniju
lokaciju”. Za vreme vožnje dade mi brat, kroz
braunilu još jednu injekciju Presolola i opet
izmeri ekg. Celim putem mi je objašnjavao šta
smem, šta ne smem da jedem, da pijem da mislim,
uprevši mi pesnicom u rame, da ne ispadnem iz
nosila tokom “udobne” vožnje. (Setila sam se
jedne stare afere iz ludačkih 90-ih kad je na
Đeram pijaci danima stajao parkiran meki kombi
HP i skoro konstantno se tresao, sve dok se
policija nije smilovala da pogleda. Pa je
otkriveno da neko iznajmljuje taj kombi za hitne
seksualne potrebe nakupaca i ostalih pacijenata).
Hitno je hitno! Medicinska sestra u UC odmah je
rekla da „braunila nije u funkciji” i zabola mi
drugu u nadlanicu, a ovu bratsku izvadila i
prekrila ogromnom vatom i širokim flasterom. Kad
sam sutradan skinula njen flaster i debelu
krvavu vatu sa mesta gde je bila bratova
braunila, otkrila sam veliki, ogroman
plavo-zeleni podliv, promera 7 cm. Još je tu.
Velika sala u koju su me dovezli i premestili na
krevet sa točkovima, sa ležištem od crnog skaja,
bez plahte, jastuka i pokrivača imala je 30 -40
takvih kreveta-kolica. Na njima muškarci i žene
pomešani, sa najrazličitijim problemima, bez
ikakve izolacije i privatnosti, čak nema ni
paravana. Ko uđe sa nečim prelaznim, može da
zarazi sve vrlo lako iako se dezinfikuju podovi
i skajevi. Da nije svih tih monitora i skupocenh
aparata na struju, vodu i kiseonik, atmosfera bi
ličila na ratnu bolnicu. Momak koga ispituje
policija leži go u crnim gaćama i čarapama. Ne
vidi se gde je izboden, a policija ga ispituje i
čudi se što nije video ko ga je ubadao.
Starica pored njega leleče od bolova, okolo
pričaju da ima pankreatitis ali da ne mogu
pronaći bolnicu koja bi je sad primila u zlo
doba noći i života. Jedan pijani krmak nešto
nerazumljivo urla... Osoblje je ljubazno i mirno.
Odmah su me pošpricali ladnom vodom i zalepili
silne žice za EKG. Svi gledaju u ekran i nešto
šapuću među sobom. Jedna sestra mi izvadila krv
i otišla bez pozdrava. Došao lekar (ili brat?)
uopšteno nasmeškan, otvorio braunilu i sunuo mi
opet neku injekciju. Pitam šta je to, odgovor
nerazumljiv. - Sad mi je još nejasnije! -
smeškam se i ja blesavo kao i on. Ćutim i čekam.
Dođu dvojica sa praznim zatvorenim špricom i
daju mi da duvam u njega kroz rupicu za iglu.
Taman kad sam mislila da nema šanse, valjak se
pomeri. Jedan od njih, bez upozorenja digne mi
obe noge u vazduh, sve buljeći u ekran. - Jebiga,
bar smo pokušali.- kaže dizač nogu pa odoše.
Posle, naiđe neka sestra i pita: - Jeste vi uvek
ovako crveni? - Nisam. - kažem. Tek sutra sam
pomislila da li su me to zajebavala ona dva
klinca sa duvanjem u špric i dizanjem nogu?! Pa
sam od toga pocrvenela?! Naiđe opet
nasmesmeškani sa špricom i sune mi još jednu
injekciju. Stavi mi i cevčice sa kiseonikom u
nos. Ništa nisam osetila, osim da sam još
zapetljanija. Stariji kolega, u crnom kaže
Smešku: - Daj joj malo Lasiksa. “Neće valjda”
mislim ja jer od laseksa dobijem gadne grčeve u
nogama. Ali ‘oće, jbg!
Crni mi stane kod glave, kaže:- Ovo će biti malo
neprijatno. Okrene mi glavu udesno kratko mi
izmasira levu vratnu arteriju, pa isto to ponovi
i na desnoj. Nije bilo neprijatno. Nasmeškani
zapanjeno gleda u ekran i kaže zadivljeno: -
Svaka ti čast! - kao da me crni oživeo, pa odoše.
Slične masaže smislio je Dr Boven, Francuz.
Nastade zatišje u celoj prostoriji, kao da je
pauza, ja ulučim priliku da pozovem Mašu koja me
već satima čeka u čekaonici ispred sobetine.
Razmenismo par rečenica ali nam je obema laknulo.
Osoblje se opet razšeta Sigurno me neće
raspetljati od aparata da bih otišla u wc, pa
neću ni da pitam. A nije mi lako. Kad su me
najzad raskopčali i pustili pitam. - Ovaj klozet
je, kažu, zauzet ali imate kod izlaza tamo iza
ikona. Jedva ga nađosmo, pored zlaćanih kao
ruskih ikona u jednoj niši hodnika. Neka ih, ako
to nekome pomaže, meni ne smeta.
(Sećam se da je u Kliničkom centru postojala
zasebna crkvica za potrebe celog centra. Još od
pre WW2. Znam, jer sam dolazila pre koju
deceniju kod gastroenterologa sa jezivim
bolovima u stomaku. Nije me ništa pitao, samo mi
je zakazao kolonoskopiju, za dva meseca i rekao:
- To vam je od godina!- Nije mi bilo ni 50! - Da
li to znači da ću, kad dođem u vaše godine
postati odvratna i prosta kao vi? - odbrusim i
odem. Stomak me toliko boleo da sam ušla u tu
crkvicu da se malo odmorim i upalim sveću. Kad
sam čučnula da upalim za pokojnike, prođe me
stomak istog trena.- Gle, bogati, ima Boga -
pomislim, ali kad ustadoh opet zabole. Ili je
Bog shvatio ko sam ja!? Ta je crkvica bila kraj
mirnijeg mesta, tj. pored mrtvačnice.) Zlatne
ikone su pored wc-a.
Taksista koji nas je vozio kući znao je baš sve
o svemu, o čemu niko nikada nije želeo da čuje
njegovo mišljenje. Koliko je srećna njegova žena
što on davi klijente, a ne nju. Ima jedan takav
lik u čuvenoj Andrićevoj pripoveci Zlostavljanje.
Samo što je službenik a ne takstista, kao ovaj.
Iznosio je svoje sveznanje sve dok nije skrenuo
u pogrešnu ulicu, pa se sunaovratio nazad. Pobio
bi nas da ga je neko čuknuo zguza. Srećom svi su
pajkili... |
|